Tuletko tänne minulle partaasi päristelemään?
Oi, armas neitoni ja haltijani.
Olette, neitsykäiseni, lähestynyt taivasta-
- kokonaisen kengänkoron mitan.
Suokoon Jumala, ettei äänenne olisi-
- kimeyttänsä kadottanut.
Olette tervetulleet.
Niinkuin Ranskan haukkamiehet hyökkäämme kaikkeen, mitä näemme.
Heti joku puhe. Antakaa meille näyte taidoistanne.
Niin, innokas puhe.
Mikä puhe, herra prinssi?
Kuulin kerran puheesi, mutta sitä ei esitetty koskaan-
- tai korkeintaan kerran.
Sillä kappale ei miellyttänyt suurta yleisöä.
Se oli kuin rahvaalle sammenmäti.
Mutta minun mielestäni-
- ja muiden, jotka tämmöisiä asioita ymmärtävät paljon paremmin-
- oli se erinomainen kappale-
- maltilla ja taidolla tehty.
Muistan jonkun sanoneen, ettei ollut värssyissä tarpeeksi kirpelyyttä-
- ei repäisevää esitystavassa-
- joka olisi tekijän intohimoa ilmoittanut-
- vaan sanoi sitä vilpittömäksi-
- yhtä raitista kuin suloista, enemmän kaunista kuin kaunistettua.
Yksi puhe siinä minua miellytti. Se oli Aeneaan kertomus Didolle-
- vallankin se kohta, jossa hän puhuu Priamon murhasta.
Jos sen yhä muistatte, aloittakaa tästä.
Annas olla, annas olla.
#Tuo julma Pyrrho, jalopeuran lailla... #
- Niin se ei ole. - Pyrrholla se alkaa.
Pyrrholla se alkaa.
#Tuo julma Pyrrho, jonka asu#-
- #musta kuin hänen hankkeensa, on kuin yö#-
- #jona hän lymyi tuomon surman hepoon. #
#Nyt tahritunna#-
- #hirmuheraldiikall on synkän muotonsa. #
- #Hän pääst on jalkaan#... - Jalkaan.
...#punainen ihan, julmaks kaunistettu äitein ja poikain verillä#-
- #jotka kuivaa kadun paahde#-
- #kamalan, synkän loiston luoden tuohon kirottuun murhaan. #
#Raivost innostuen#-
- #peitettynä hurmeella hyytyneellä#-
- #silmät hehkuin kuin kekäleet, tuo Pyrrho#-
- #nyt vanhaa, kunnon Priamota etsii. #
Niin, jatkakaa te.
Saakeli soikoon, oivasti lausuttu. Hyvällä painolla ja kelpo aistilla.
#Ja tapaa hänet#-
- #kun hän kreikkalaisiin raukeena hyökkää. #
#Ukon vanha miekka, kavaltain kättä, jääpi mihin putoo#-
- "ja käskyä ei kuule."
"Heikompaansa nyt Pyrrho riehuin karkaa"-
- "kaukaa tähtää."
"Mut julman miekan suhinasta kaatuu"-
- "jo vanhus hermoton."
#Eloton llium#-
- #sen iskun tuntee. Hehkuvaisen päänsä#-
- #se maahan laskee hirmu ryskinällä#-
- #mi Pyrrhon korvat hurmaa. #
#Miekka, mi kunnon Priamon lumipäätä kohti#-
- #jo iski, ilmaan tarttuvan nyt näyttää. #
#Kuin hirmupatsas Pyrrho siinä seisoo#-
- #ja, horjuin tahdon välillä ja teon, ei mitään tee. #
#Mut niinkuin usein myrskyn edellä#-
- #hiljaista taivaass on, ei liiku pilvet#-
- #ei puhu tuulet#-
- #maa on vait kuin hauta. #
#Kun äkist ukonilma jyrinällä repäisee pilvet halki#-
- #niin myös Pyrrhon herättää kosto taineesta taas toimeen. #
#Vasara Kyklopin ei iskenyt#-
- #ikuiseks tehtyyn Marsin rautapaitaan#-
- #niin armottomasti, kuin Priamoon nyt Pyrrhoksen#-
- "hurmehinen miekka iski."
#Hyi! Onnetar, sa portto! #
#Jumalat, neuvoihin tulkaa, valta hältä viekää. #
#Pyörästään kehät, puolat särkekää#-
- #ja vierittäkää kappa taivaast alas#-
- #syvimpään helvettiin. #
Se on liian pitkä.
Se annetaan parranajajan käsiin kuin teidän partanne.
Jatka, ole hyvä.
Hänellä pitää olla hullutuksia ja rivoja juttuja, muuten hän nukkuu.
Jatka.
Joudu Hekubaan.
#Oi, surkeutta! Kas, kuinka homsuisena kuningatar... #
Homsuinen kuningatar?
Homsuinen kuningatar on hyvä.
#Nyt avojaloin juoksee#-
- #liekkejä uhaten kyyneleillään. #
#Riepu päässä, miss äsken virve hehkui#-
- #hamehena lakana#-
- "pelon kiirehissä saatu, mi heikot lanteet peittää. "
"Ken tuon ois nähnyt, myrkkykielin tehnyt"-
- "ois valtarikost Onnetarta vastaan."
"Jos hänet itse jumalat ois nähneet"-
- "kun ilkkuvan hän Pyrrhon näki"-
- "paloiks repivän hänen puolisonsa ruumiin. "
"Ois vaimon huikaiseva kostonhuuto"-
- "jos heit onni kuolevaisten koskee"-
- "palavat taivaan silmät kastellut"-
- #ja herättänyt säälin jumalissa. #
Kas vain, eikö hänen kasvonsa muutu ja silmät vety!
Minä pyydän, lopeta.
- Se käy hyvin. - Herra.
Kohta saat loput lausua. Toimittakaa heille kelpo hoito.
Heitä täytyy pitää hyvin-
- sillä he ovat aikakauden yhteenveto, lyhyt kronikka.
Kuoltuanne olisi huono hautakirjoitus-
- teille parempi kuin paha maine.
Tahdon heitä kohdella ansionsa mukaan.
Mies, paljon paremmin!
Jos jokaista kohdeltaisiin ansion mukaan, kuka selkäsaunasta pääsisi?
Kohdelkaa heitä heidän arvonsa ja maineensa mukaan.
Jota vähemmän he ansaitsevat, sitä suuremman ansion hyvyydestä saatte.
- Viekää heidät sisään. - Tulkaa, hyvät herrat.
Seuratkaa häntä, ystävät. Huomenna näytellään näytelmä.
Kuulkaa, vanha ystävä.
- Osaatteko Gonzagon murhan? - Osaamme.
Huomen se näytellään.
Voitte kai oppia kuusitoistasäkeisen puheen-
- jonka aion sovittaa kappaleeseen?
- Voin. - Hyvä.
Seuratkaa tuota herraa ja varokaa, ettette pilkkaa häntä.
Hyvät ystävät, hyvästi iltaan asti.
- Terve tultuanne. - Hyvä prinssi!
Jumalan haltuun!
Nyt ma olen yksin.
Oi, konnaa minua-
- ja halpaa orjaa!
Tuo näyttelijä, eikö kummaa-
- pelkkään haaveeseen-
- intohimon unikuvaan-
- niin kuvituksens saattoi kiinnittää-
- ett aivan kalvaiks tunne kasvot muutti-
- toi vedet silmiin, muotoon hämmästyksen.
Masenti äänen-
- kaikki hengenvoimat, sovitti aineen mukaan.
Ja tuon kaiken vaan tyhjän vuoks!
Hekuban vuoks!
Mit oli Hekuba hälle tai hän Hekuballe? Ett itkis häntä?
Mitäpä, jos hällä ne syyt ja vihjat vimmaan ois kuin mulla?
Upottais näyttämön hän kyyneleillään-
- kauhuillaan kaikkein korvat särkis-
- hulluks sais syyllisen-
- pelottais tietämättömän ja veisi näön ja kuulon voimat ihmisiltä.
Mut minä, haluton, veltto konna-
- tässä houraan, kuin haaveksija tylsänä-
- ja en sanaa hiisku-
- hyväks kuninkaan-
- jolt omaisuus ja kallis henki häijyst on ryöstetty.
Ma pelkuriko olen?
Ken konnaks mua sanoo? Kalloon iskee?
Partaani nytkii, silmiini sen sylkee?
Nenääpi näppii? Valheen kurkkuuni ain asti-
- keuhkoon paiskaa. Ken sen tekee?
Oikein! Niellä sen saan!
Mulla on kyyhkyn maksa, sappi multa puuttuu-
- mi karvaaks tekis sorron.
Muuten aikaa tuon orjan haaskal oisin syöttänyt kaikk ilman korpit.
Rietas verikoira!
Kavala, häijy, julma, irstas konna!
Oi, kostoa!
Mua aasia! Mik uljuus-
- että minä, tuon murhatun, tuon armaan isän poika-
- jot ajaa kostoon taivaat-
- kuin portto sanoiks sydäntäni puran-
- ja kiroan ja noidun, niinkuin homsu, kuin kyökkipiika!
Hyi! Työhön, aivot!
Kuullut olen, että, kun syynalaiset näkee näytelmän-
- tuo kuvaamisen tenhovoima heihin niin koskee-
- että heti rikoksensa he tunnustavat.
Murha, vaikk ei ääntä sill ole, puhuu ihmeellistä kieltä.
Isäni murhan kaltahista jotain nyt näyttelijäin pitää näytellä-
- mun sedälleni. Katsettaan ma tarkkaan, sydäntä järkytän.
Jos säikähtää hän, niin tiedän tieni.
Haamu, jonka näin, voi olla piru.
Piru pukeutua voi sorjaan muotoon.
Niin, ja ehkä synkkää mieltäni ja heikkouttani-
- kosk omans ovat moiset luonteet hälle-
- käyttää hän...
...minulle turmioksi.
Paremman perusteen tahdon.
Näytelmällä tiedän-
- kuninkaan omantunnon ansaan viedä.
Ettekö te minkään juonen kautta-
- syyt urkkia voi tuohon sekasortoon-
- mi hurjaks raivoks yltyin elämän rauhan hältä raatelee?
Hän myöntää hämmennystä tuntevansa-
- mut syyt ei lainkaan tahdo sanoa.
Eik ollut helppo häntä tutkiskella.
Hän tekohullun viekkaudella pakoon luiskahti-
- kun taudin tosikantaa-
- me tiedustimme.
- Hyvin kohteliko hän teitä? - Ylimyksen lailla.
Mut paljon pakoittaa hän koitti mieltään.
Hän säästäin kyseli, mut kysymyksiin auliisti aivan vastas.
Koitittenko hälle huvitusta?
Jalo rouva, sattumalta tiellä näyttelijöitä tapasimme.
Hälle sen kerroimme, ja jonkun ilon näytti se hälle tuottavan.
He hoviss ovat, ja käsky heill on näyttää tän iltana jo hälle.
Aivan oikein. Ja näytäntöön mun kauttani hän...
...kutsuu molemmat. - Halusta aivan.
Sangen hauskaa, ett hän on sillä päällä.
Hänt yhä vietelkää...
...huveihin moisiin. - Kyllä, majesteetti.
Sinäkin, rakas Gertrud, jätä meidät.
Me salaa laitoimme, ett tänne Hamlet-
- nyt tulee ja, kuin sattumalta, täällä Ophelian kohtaa.
Minä ja Polonius, vakoojat lailliset, niin asetumme-
- ett päättää voimme heidän yhdynnästään-
- ja siitä, miten Hamlet käyttäytyy, tuo lemmentuskako-
- häntä vaivaa vai mikä.
Olen kuuliainen.
Mutta mit, Ophelia, sinuun tulee, toivon-
- ett ihanuutes on se armas aihe, mi Hamletia hurmaa.
Toivon myöskin, ett avus hänet järjilleen taas saattaa-
- molempain kunniaks.
Sit itse toivon.
Kävele tääll, Ophelia!
Nyt piiloon, jos suvaitsette.
Lue tuota kirjaa.
Sen varjoll yksinolosi sä peität.
Siit usein soimataan.
Liian usein se nähdään, että hartahalla muodolla-
- itse pirun makeaks teemme.
Liiaksikin totta!
Se puhe tuimast omaantuntoon sattui!
Ruseella kaunistettu porton poski-
- ei, keinoon katsoin, häijymp ole-
- kuin makeitten sanain suhteen minun työni.
Voi, taakkaa raskasta!
Hän tulee. Piiloon, herra kuningas.
Ollako vai eikö olla...
...siinä pulma.
Jalompaa onko hengen kärsiä-
- kaikk inhan onnen iskut ja nuolet-
- vai käydä miekkaan tuskain merta vastaan-
- Iopettain kaikki?
Kuolla, nukkua.
Ei muuta.
Luulla, uness että päättyy-
- tuhannet kiusat nuo ja sieluntuskat-
- nuo lihan perinnöt.
Se loppu hartaast ois halattava.
Kuolla.
Nukkua.
Nukkua!
Kenties uneksia?
Siinä se vastus.
Millaiset lie-
- unet kuolon-
- kun poiss on maalliset nuo ahdistukset-
- se arveluttaa.
Ja nuo arvelukset ne elon kurjuutta niin pitkittävät.
Ken kärsis ajan ilkkua ja vitsaa-
- vääryyttä sortajan, korskan pilkkaa-
- hylätyn lemmen tuskaa, lain väännellystä-
- virastoit ylpeitä ja potkuja, joit ansiokkaat epatoilta saavat-
- jos puukon tutkaimella suoran tehdä vois elämästään?
Ken nuo haitat kärsis-
- ja hikois, voihkais elon kuorman alla-
- jos pelko-
- mitä tulee kuolon maassa...
...tuoss salatussa-
- jost ei matkamiesi palaja ykskään?
Niin ei huumais mieltä-
- ett ennen kärsimme nää tietyt vaivat-
- kuin uusiin riennämme, joit emme tunne.
Meit omatunto-
- näin pelkureiks saattaa.
Ja päätöksemme luonnonraittiin muodon-
- mietinnän kalvas karva sairaaks muuttaa-
- ja innokkaat ja ytimekkäät hankkeet-
- uraltaan luistavat tuost arvelusta-
- ja nimen kadottavat...
...teosta.
Vaiti! Lhana Ophelia!
Nainen...
...sulje rukouksiisi...
...rikokseni kaikki. - Kyllä, prinssi.
Kuin voitte monest ajasta?
Nöyrästi kiitän.
Hyvin.
Prinssi hyvä...
Sain muistoja ma teiltä-
- jotk aikees olin aikaa teille jättää.
Ne ottakaa, ma pyydän.
En, en suinkaan.
En koskaan teille mitään antanut.
Kunnioitettava prinssi-
- kyll annoitte, sen hyvin muistanette.
Ja lisäks-
- sanoilla niin viehkeill, että arvo lahjan karttui.
On tuoksu niistä mennyt.
Pois ne viekää.
Lahjat köyhiks muuttuu, kun rakkautta antajalta puuttuu.
Kas, tuossa, hyvä prinssi.
- Oletteko siveä? - Prinssi!
- Oletteko kaunis? - Mitä tarkoitatte, prinssi?
Älkää salliko siveytenne seurustella kauneutenne kanssa.
Voiko olla parempaa paria?
Voi hyvinkin, sillä kauneus voi pikemmin-
- tehdä siveyden parittajaksi, kuin siveys tehdä kauneuden kuvakseen.
Tuo kuului muinoin oudolta, mutta nykyaika näyttää sen todeksi.
Rakastin teitä muinoin.
Niin tosiaan, mun saitte sen uskomaan.
Teidän ei olisi pitänyt uskoa minua.
Hyviä tapoja ei voi istuttaa, ettei tuosta jäisi makua.
En rakastanut teitä.
- Sitä enemmän petyin. - Mene luostariin sinä.
Miks syntisiä synnyttäisit?
Ltse aika siveä.
Silti paras olisi, ettei äitini olisi minua synnyttänyt.
Olen hyvin kostonhalukas. Enemmän on rikoksia viittaustani odottamassa-
- kuin aikaa niitä toimeen panemaan.
Miksi tällaiset maan ja taivaan välillä matelevat?
Olemme aika konnia kaikki. Älä ketään meistä usko.
Missä on isänne?
Kotona, prinssi hyvä.
Sulkekaa ovet hänen jälkeensä-
- ettei hän muualla-
- kuin talossaan hupsuna liiku.
Hyvästi!
Auttakaa häntä, armahat jumalat!
Jos naimisiin menet, niin annan myötäjäisiksi tämän kirouksen.
Ollos niin puhdas kuin lumi, niin kirkas kuin jää-
- et kuitenkaan vältä parjausta.
Mene luostariin, mene! Hyvästi!
Tai jos tahdot naimisiin mennä, niin ota hupsu-
- sillä järkimiehet tietävät hyvin, mitä hirviöitä heistä tulee.
Mene luostariin, mene ja heti! Hyvästi!
Taivaan vallat, saattakaa hänet entiselleen!
Tunnen myöskin maalaustaitonne.
Jumala on teille kasvot luonut, ja itse teette toiset.
Te keikutte, te sipsutatte, puhutte-
- herjanimillä luoduista.
Keimailemista pidätte viattomuutena.
Niin, niin.
Minä olen siitä kylläni saanut.
Se on minut hulluksi tehnyt.
Sanon minä...
...emme enää...
...lainkaan naimisia kaipaa.
Ne, jotka jo naineet ovat...
...jääkööt eloon, kaikki paitsi yksi.
Loput olkoot mitä ovat.
Mene luostariin.
Mene.
Mik oiva henki tuossa pirstaleina?
Hovikon silmä, viisaan kieli-
- urhon kalpa.
Tään kauniin vallan kukoistus ja toive-
- tapojen peili, taidon esikuva-
- ihanteen ihanne-
- ja kaikk on mennyt!
Ja minä-
- naisist onnettomin, kurjin-
- jok imin noiden lemmenvalain mettä.
Näen, kuin tuo valtava ja jalo järki-
- rämisten soi kuin soinnuttomat kellot.
Näen, kuinka hulluus raastaa kukkean nuoruuden...
...kauniin muodon.
Voi mua vaan, mit olen nähnyt...
...ja nyt nähdä saan.
Vai lempi? Ei, se häll ei mieless ole.
Ja puhe, vaikka hiukan muodotonta, ei hulluudelta tunnu.
Häll on jotain, jot alakuloisuudessaan hän hautoo.
Sikiö, näin siitetty, ma pelkään, voi tulla turmioks.
Sit estääkseeni tään panen päätöksen nyt toimeen.
Koht Englantiin hän menköön vaatimaan laiminlyödyn veron.
Kentiesi meri-ilma, vieraat maat ja esineet-
- vois poistaa tuon sydänt ahdistavan, oudon aiheen-
- jot aivoissaan hän hautelee, näin tullen vieraaksi itselleen.
Mit arvelette?
Se hyvää tekee-
- mutta luulen sentään, ett alkuna noihin tuskiin-
- hylätty lempi on.
No, Ophelia?
Sanoja prinssin älä turhaan kerro.
Kuulimme kaikki.
Tehkää tahtonne-
- mut antakaa äidin näytelmän jälkeen-
- kahden kesken hältä nuo huolet urkkia.
Käsiksi käydä.
Minä, jos sen suotte, asetun sitä kuulemaan.
Jos äiti ei selvää saa, lähettäkää hänet-
- Englantiin, tai pankaa lukon taakse.
Sen ma teen.
Ei saa vapaina hullut prinssit vaeltaa.
HELSINGÖR NORJAN ARMEIJA ETENEE
FORTINBRAS JOHTAA JOUKKOJA
Lausukaa tämä puhe, niinkuin minä sen teille lausuin-
- sujuvalla kielellä.
Mutta jos kangerratte, kuten moni näyttelijä-
- yhtä hyvin palovartija niitä huutaisi.
Älkää myöskään ilmaa liiaksi käsillänne hosuko-
- vaan tehkää siivosti.
Sillä itse intohimonkin virrassa, niin sanoakseni, pyörteessä-
- pitää teidän noudattaa kohtuutta, joka tekee sen miellyttäväksi.
Oi, sydäntäni vihlaisee, kun kuulen tuollaisen kömpelön kolhon-
- repivän himonsa kappaleiksi, halkaistakseen alhaison korvia-
- joka ei muuta ymmärrä...
...kuin hullutuksia ja melua. - Prinssi.
Sellaiselle pöyhkärille soisin löylytyksen.
- Sellaista hirviötä välttäkää. - Siitä olkaa varma.
Älkää liian laimeakaan olko, vaan ottakaa ymmärryksenne johtajaksi.
Sovittakaa sanat toimintaan ja toiminta sanoihin-
- tarkasti vaarinottaen-
- ettette poikkea luonnollisesta kohtuudesta.
Sillä kaikenlainen liioitteleminen on vastoin näytelmän tarkoitusta-
- jonka tehtävänä vieläkin-
- on pitää ikäänkuin kuvastinta luonnolle-
- näyttää hyvyydelle sen omat piirteet-
- ja itse aikakaudelle ja ajan ruumiille sen oma muoto ja luonto.
Jos tätä nyt liioitellaan, niin saattaa tuo oppimattomia naurattaa-
- mutta järki-ihmistä se vaan suututtaa.
Yhden järkimiehen moitteen pitää olla-
- tärkeämpi kuin huoneen täysi noita toisia.
Niitä on näyttelijöitä, joiden olen nähnyt näyttelevän-
- ja kuullut muiden heitä kiittävän-
- joilla ei ollut kristityn puhetapaa-
- eikä kristityn eikä pakanan eikä ihmisen käyntiä-
- vaan jotka ärjyivät niin-
- että luulin jonkun oppipojan ihmisiä tehneen-
- niin inhottavasti he ihmisyyttä osoittelivat.
Toivon, että meillä tuo on poistettu.
Oi, poistakaa se kokonaan.
Ja älkää salliko narreina näyttelevien puhua kuin osansa-
- sillä heidän joukossaan on sellaisia-
- jotka nauravat saadakseen joukon tyhmiä nauramaan-
- vaikka, samaan aikaan, joku tärkeä kohta kappaleessa-
- olisi huomioitava.
Tuo on hävytöntä-
- ja osottaa aivan surkuteltavaa kunnianhimoa siinä narrissa.
Laittakaa itsenne valmiiksi.
Tahtooko kuningas kuulla tätä kyhäystä?
- Tahtoo, ja kuningatar myös. - Käskekää näyttelijöitä joutumaan.
Molemmat heitä jouduttakaa.
- Kyllä, herra. - Kyllä, prinssi.
- Horatio! Hoi! - Täss olen, altis palvelukseenne.
Horatio, sin olet kelpo mies. Sun vertaistas en ole löynnyt toista.
- Oi, prinssi hyvä... - Min en imartele.
Mit ylennystä toivoisin ma sulta-
- jonk ainoa on tulo hilpeytesi, mill vaatteet vaivoin hankit?
Miks köyhää mairisin?
Nuoleskelkoon makea kieli tyhmää koreutta-
- ja norjiks käykööt polven saranat-
- miss auttaa kumarrus.
Siit alkain, kuules.
Kun kallis sieluni sai ehdonvallan-
- ja arvostaa voi ihmisiä, määräs sun omakseen se.
Näytät kuin, kaiken puutteessa, et mitään puuttuis-
- ja onnen suosiot ja kompat vastaan samalla mielell otat.
Autuaita ne, joiden pää ja sydän niin on yhtä-
- etteivät, onnen pillinä-
- sit ääntä soi, jota soitetaan.
Mies anna mulle, jok ei oo himon orja-
- hänet suljen sydämmen sydänkotaan-
- sydämmen sydämmeen...
...niinkuin sinut.
Jo kyllin tätä.
Illalla kuninkaalle näytellään.
Yks kohta näytelmässä muistuttaa, mit isäni kuolemasta kerroin.
Kun tulee tämä kohta, pyydän-
- että kaikella sielus tarmolla sa tarkkaat mun setääni.
Jos tuossa kohdass ei salattu rikos loukostansa lähde-
- niin on se henki hornan, mi näimme-
- ja mielikuvani niin mustat kuin tuonen sepän ahjo.
Tarkoin tarkkaa. Minäkin häneen naulaan silmäni.
Yhdessä sitten huomioitamme me vertaamme.
Hyv on.
Jos näyteltäissä hän varkain peittää vähääkään-
- ja pakoon näin luikahtaa-
- niin varkauden maksan.
Jo tullaan. Hupsuks ruveta taas täytyy. Valitse paikka.
Kuinka voi serkkumme?
Oivasti. Kameleontin pöydässä herkuttelen.
Syön ilmaa, lupauksilla lihotettua.
- Niin ette voi salvokukkoja syöttää. - Se vastaus ei kuulu minuun.
Ne sanat eivät ole minun.
Eikä minunkaan enää.
Hyvä herra.
Näyttelittehän kerran yliopistossa?
Niin, ja hyvänä näyttelijänä pidettiinkin.
Ja kenen osaa te toimititte?
Julius Caesarin osaa.
Sain surmani Capitoliossa. Bruto minut tappoi.
Ruton työtä tappaa tuollaista kapitoljusta.
- Ovatko näyttelijät valmiit? - Odottavat vaan käskyänne.
Tule tänne, Hamlet, minun luokseni istumaan.
Ei, äiti hyvä, tämä rauta vetää enemmän.
Huomasitteko sen?
- Saanko maata helmassanne? - Ette, prinssi.
- Pää helmassanne siis? - Kyllä.
- Ajattelitteko sopimattomia? - En mitään.
- Lhanaa olo neidon jalkain juuressa. - Mitä?
- Ei mitään. - Olette hupainen.
Mitä muuta ihminen voisi olla kuin hupainen?
Katsokaa äitini iloa, eikä ole kahta tuntia isäni kuolemasta.
Siit on kahdesti kaksi kuukautta.
Niinkö paljon?
Piru sitten enää mustissa käyköön. Tahdon sopuliturkin.
Kaksi kuukautta kuolleena, eikä vielä unohtunut.
Sopii toivoa, että suurmiehen muisto elää puoli vuotta-
- mutta kirkkoja täytyy rakentaa.
Muuten häntä ei ajatella enempää kuin keppihepoa-
- jonka hautakirjoituksena on: #Ah, voi! Jo keppihepo unohtui! #
Mitä tämä tietää?
Llkeä salakuiskutus, se tietää pahaa.
Kenties selittää kuva sisällyksen?
Sen saamme tuolta tietää.
Näyttelijät eivät voi mitään salata.
- Kertooko hän kuvan merkityksen? - Minkä tahansa.
Jos ette häpeä näyttää, hän ei häpeä kertoa.
Olette ilkeä. Tahdon näytelmätä katsella.
Me näytelmän ja itsemme-
- nyt suosioonne suljemme-
- ja kärsimystä toivomme.
Oliko se prologi vai mielilause?
- Se lyhyt oli. - Kuin vaimon rakkaus.
Jo kolmekymment aurinkoa nyt-
- Maan, vetten ympäri-
- on kierrellyt.
Kuu loistoaan on luonut ilmoihin-
- kakstoista kertaa kolmikymmenin-
- siit alkain, kun me liiton vannoimme-
- ja lemmen toisillemme annoimme.
Saman verran aurinko ja kuu saa kiertää, ennenkuin se lakastuu.
Sa olet sairas, katkeruus-
- sun valloittaa, ja poiss on iloisuus.
Se mua surettaa.
Mut tuosta vainen-
- sa ällös huolestu.
Kuin vaimon lempi sen on pelkokin-
- ei kumpaakaan, tai liiaks kumpaakin.
Mun lempeni sa tunnet.
Yhtä suuri kuin lempeni on pelkonikin juuri.
Vähästä suuri rakkaus pelvon saa.
Suur pelko suurta rakkautta osottaa.
Mun pian täytyy sinut, armas, jättää.
Mua vanhuus vaivaa, elinvoimat pettää.
Sa tänne ihanaan jäät maailmaan-
- jäät arvohon ja loistoon.
Ehkä vaan saat toisen miehen yhtä...
Vait!
Sen petokseksi sanois tunnon lait.
Kirottu ma, jos huolen toisellen.
Se vaimo tappoi miehen entisens.
Marunata, marunata!
Ei lempi, mutta voitonpyyntö lie se syy, jok uuteen naimisehen vie.
Ma toiste puolisoni murhaisin-
- jos toisen suutelohon nukkuisin.
Ma uskon, että mieles lausuit nyt-
- mut moni sanansa on pettänyt.
On päätös muiston orja-
- syntyään se kiivas on, mut veltto kestämään.
Niin raakilakin pysyy oksassaan-
- mut putoo itsestään, kun kypsyy vaan.
On aivan tarpeen unhottaa me itsellemme maksaa velkojamme.
Päätökseen, jonka himon kiihko tuottaa-
- ei, himon sammuttua, auta luottaa.
Ja liika kiihko riemun niinkuin vaivan-
- hävittää näiden vaikutukset aivan.
Miss ilo suurin, haikein tuska siellä.
Käy riemu huolen, huoli riemun tiellä.
Katoopi maailma-
- mik ihme siis-
- jos lempi onnen kanssa muuttelis?
Se pulma on, jot yhä tutkaisemme-
- onnenko lempi tuo vai onni lemmen.
Kun suuret sortuu, ystävää ne puuttuu.
Kun köyhä nousee, vihat lemmeks muuttuu.
Näin lempi aina seuraa onnen teitä-
- sill ystäviä, ken ei kaipaa heitä.
Ken hädäss ystävätään koettaa-
- hän siitä heti vihamiehen saa.
Näin tahtomme ja sallimuksen tie-
- useinkin vastakkaiseen suuntaan vie, ja mietteet tyhjään raukee.
Aatokset on vallassamme, mut ei päätökset.
Nyt mietit, ettet toiste huolla vois-
- se miete miehes kanssa kuolee pois.
Pimetköön taivas! Horna auetkoon!
Ja elämäni rauha rauetkoon!
Epäilys uskon, toivon sijaan tulkoon!
Ja vangin leipä nautintoni olkoon!
Mit ilon raatelevaa tuskaa liekään-
- se multa riemuni ja onnen viekään!
Lkuinen vaiva mua seuratkaan-
- jos leskest tulen-
- vaimoks uudestaan.
Entä jos hän rikkoisi valansa?
Se tuima vala! Jätä minut nyt.
Miel on niin raskas-
- aatos väsynyt.
Nukahtaa koitan.
Rauhaan pääsi paina.
Meist onnettomuus kaukan olkoon aina.
Miten miellyttää näytelmä?
- Tuo nainen vakuutti liiaksi. - Hän kyllä pysyy sanassaan.
Tunnetko sisällyksen? Eikö se loukkaa?
He laskevat leikkiä vaan, ei loukkaavata vähääkään.
- Mikä on näytelmän nimi? - Hiirenloukku.
Niin miksikö? Tämä näytelmä kuvaa wieniläistä murhaa.
Herttua on Gonzago, vaimo Baptista.
Saatte kohta nähdä melkomoisen kappaleen.
Joilla on puhdas omatunto, meihin se ei koske.
Potkikoot lyöttämät konit, meidän säkämme on eheä.
Lucianus on kuninkaan veljenpoika.
Olette oiva koorus.
Voisin olla tulkkina teille ja armahallenne.
- Olette kärkevä. - Huokaatte, jos kärkeni typistätte.
- Hullua hullumpaa vain. - Semmoisiksihan miehet tahdotte.
Toimeen, murhaaja!
Hiiteen nuo kirotut kasvojen väänteet! Toimeen!
Kas niin. Käheä korppi huutaa kostoa.
Käs altis, myrkky tuima-
- hanke musta. Sopiva aik-
- ei kuulu hiiskausta.
Nyt murhaneste, kalman myrkkykeitto-
- min kolmin kerroin noitui hiiden neito-
- kirottu taikamehus tuohon luo-
- ja surmaa heti terve henki tuo!
Hän myrkyttää sinut puistossa saadakseen vallan.
Nimi on Gonzago.
Kertomus on hyvällä Italian kielellä.
Kohta saatte nähdä, kuinka murhaaja saavuttaa lesken rakkauden!
Kuningas nousee.
Väärääkö palomerkkiä pelästyen?
- Kuinka voitte? - Lopettakaa näytteleminen.
Tuokaa valkeata!
Pois täältä!
Valkeita, valkeita, valkeita!
Horatio!
Ammuttu hirvi parahtaa-
- kedolla hyppii vapaa.
Yks valvoo, toinen nukahtaa-
- se maailman on tapaa.
Eiköhän tämä puhe ja sulkatöyhtö hatussa-
- sekä pari tupsukukkasta kengissä-
- antaisi paikan näyttelijäjoukossa?
- Puolet. - Kokonaisen tahdon.
Oi, Damon armas, muista vaan-
- sun viime kuninkaasi ol itse Zeus.
Nyt valtiaan on pelkkä, pelkkä tiuku.
Miks ei loppusointua?
Oi, Horatio! Panen vetoa tuhat puntaa haamun sanain totuudesta.
- Huomasitko? - Aivan hyvin.
Kun tuli puheeksi myrkytys...
...Silmäsin häntä tarkasti.
Ah haa! Soittoa! Huiluja!
Jos kuningas ei näytelmätä kiitä, hän ei pidä siitä.
Soittoa! Soittoa!
- Lausun pari sanaa. - Vaikka tarina.
Mitä kuninkaasta?
On vetäytynyt pahoinvoipana.
- Juomisestako? - Sappitaudista.
Veisitte lääkärille sen sanoman-
- sillä jos huolluketta määräisin, rupeaisi sappi kuohumaan.
Älkää noin hurjasti karatko pois asiastani.
Olen masea, herraseni. Puhukaa.
Kuningatar suurimmassa sieluntuskassa lähetti minut luoksenne.
- Terve tultuanne! - Tuo kohteliaisuus on väärää lajia.
Jos annatte järkevän vastauksen, toimitan äitinne käskyn.
Jos ette, lähden ja katson toimeni päättyneeksi.
Hyvä herra, minä en voi.
- Mitä? - Antaa järkevää vastausta.
Järkeni on sairas.
Mutta sellaisen vastauksen, kuin antaa voin, saatte käskeä-
- tai oikeammin äitini, kuten sanoitte.
Siis ei muuta kuin asiaan.
Äitini, sanoitte.
Niin, hän sanoo näin:
Käytöksenne on vaikuttanut hänessä hämmästystä.
Lhmeellinen poika, joka niin hämmästyttää!
Mutta eikö seuraa jälkilausetta kummastuksen kantapäillä?
Hän haluaa puhutella teitä kamarissa.
Tottelemme, vaikka olisi hän paljosti äitimme.
Onko teillä vielä muuta asiaa?
- Te piditte muinoin minusta. - Pidän yhä, näiden näppien nimessä.
Hyvä prinssi, mikä on syynä alakuloisuuteenne?
Haittaatte omaa vapauttanne, jos ystäviltä salaatte huolenne.
Minä kaipaan ylennystä.
Miten se on mahdollista, koska olette vallan perillinen?
Niin, mutta #ennenkuin suo sulaa#, se sananlasku on kulunut.
Huiluja! Yksi minulle!
Tulkaapa syrjään hiukan. Miksi noin käytte ympärilläni-
- kuin tahtoisitte ansaan ajaa?
Jos intoni on liian rohkea, niin ystävyyteni on liian säädytön.
Tuota en oikein ymmärrä. Soittakaa tätä huilua.
- En taida. - Tehkää hyvin.
- Toden totta, en taida. - Pyydän teitä.
- En osaa temppuja. - Se on helppoa kuin valhetus.
Hallitkaa äänireikiä sormillanne.
Puhaltakaa suullanne siihen henkeä. Tuossa on läpäkkeet.
En kykene saamaan niistä irti vähääkään sointua.
Nähkääs nyt, kuinka katalana raukkana minua pidätte.
Tahdoitte minua soittaa, tunsitte äänireikäni-
- tahdoitte temmata syvimmän salaisuuteni-
- tahdoitte koetella ääniä matalimmasta korkeimpaan.
Ja paljon sointua, suloisin ääni on tuossa pienessä soittokalussa-
- ettekä kuitenkaan saa sitä soimaan.
Tuhat tulimmaista! Luulettenko, että minua on helpompi soittaa kuin huilua?
Sanokaa minua miksi soittokaluksi tahansa-
- mutta soittaa ette minua voi.
- Jumal siunatkoon. - Kuningatar tahtoo puhutella.
Näettenkö tuota pilveä? Se on kamelin muotoinen.
Niin maarin, kamelin näköinen.
- Se on kärppä. - Selkä on kärpän.
- Tai valaskalan. - Tosiaan.
Nyt tulen äitini luokse, heti paikalla.
He ilveilevät kanssani, jotta luontoni on katketa. Tulen heti.
- Sen sanon. - "Heti# on helposti sanottu.
Jättäkää minut, hyvät ystävät.
En kärsi häntä. Turvass emme ole, jos raivota noin saa hän.
Valmiit olkaa.
Ma joutuun teille valtakirjat laitan, ja Englantihin saatte hänet viedä.
Ylevät tehtävämme eivät kestä-
- niin suurta vaaraa, kuin hän hulluuksillaan uhkaa.
Valmiit ollaan.
Se vallan pyhä on ja hurskas puoli niin monen, monen turvaa ajatella-
- jonk elo, elämä on kuninkaassa.
Jo yksityinen velkapää on luotaan, henkensä kaikin voimin-
- vahingot torjumaan.
Sit enemmän-
- se henki, jonka onnesta niin monen-
- elämä riippuu.
Kuninkaass ei kuole hän yksin-
- vaan kuin pyörre vie mit osuu tielleen.
Hän on suuri pyörä vuorenhuippuun kiinnitetty-
- jonk äärettömiin kehävarsiin tuhat pient esinettä liittyy.
Se kun sortuu-
- niin samaan häviöhön pienin lisä-
- ja liite syöksyy.
Kuningas kun oihkaa, niin samassa valtakunta voihkaa.
Joutuun valmistukaa matkaan.
Tuo vaara täytyy kahlettaa, se liian vapaana liikkuu.
- Teemme joutua. - Kuninkaani.
Nyt äidin luo hän lähtee.
Verhon taa piiloudun. Sinne kaikki kuulen.
Takaan, että äiti hänt oikein sättii, ja on tarpeen-
- että puhetta kuulemass on joku muukin-
- sillä puoltapitäväiset on äidit luonteeltansa.
Herran haltuun!
Ennenkuin levolle käytte, tiedon saatan.
Kiitos, hyvä herra.
Nyt yöst on aika kummitusten.
Haudat nyt haukottaa, ja myrkkyns itse horna-
- luo maailman.
Nyt voisin juoda kuumaa verta-
- ja tehdä hirmutöitä, joita päivä kavahtain katsois.
Vait! Nyt äidin luo.
Oi sydän, muista luontos!
Neeron mieltä poveeni lujaan älä koskaan päästä.
Julm tahdon olla, mut en luonnoton.
Ma tikareita haastan, vaan en käytä.
Näin mielen, kielen-
- teeskennellä täytyy.
Jos sanoin häntä herjaankin-
- et saa teolla, sielu, niitä vahvistaa.
Tekoni irstas-
- taivaaseen se löyhkää.
Kirous ensimmäinen-
- veljenmurha, rasittaa sitä!
Rukoilla en taida-
- vaikk yhtä kiivas halu on kuin tahto.
Tuimempi rikos tuiman kumoo aikeen.
Niinkuin mies, joll ompi kaksi tointa, ma epäilen, mist alkaisin-
- ja laimin lyön kummankin.
Jos kirottu tää käsi ois paksuudeltaan veljen veriss-
- eikö sadetta armon taivaassa-
- mi huuhtois sen lumipuhtaaks?
Mitä muut on armo kuin synnin paljastus?
Ja mitä muuta rukous kuin tuo kaksinainen voima lankeemust estää-
- sekä langenneelle tarita anteeksantamusta?
Siis ylös luon silmän!
Rikos tehty on.
Mut voi! Millaiset rukoukset sopii mulle?
"Suo likimurha anteeks"?
Se ei kelpaa-
- kosk omanain on murhan saalis yhä.
Valtani ja kruunu-
- ja kuningatar.
Armonko sais, ken pysyy synneissään?
Täll inhall ijällä-
- voi rikollisen kullattu käsi syrjään työntää lain-
- ja väärälläkin saaliill oikeutta saa usein ostaa.
Niin tuoll ylhääll ei!
Siell ei käy juonet-
- totuudessaan siellä työt näkyy.
Synneistämme-
- meidän täytyy suun sisään-
- itse antaa todistus.
Ja sitten? Mitä jääpi?
Koita, mitä vois katumus. Mit ei se voisi?
Mutta se mitä voi, kun katua ei taida?
Voi, kurjaa tilaa! Mieltä kalmanmustaa!
Voi, paulottua sielua, mi vapaaks yrittää, mutta takertuu vaan yhä!
Avuksi, enkelit!
Nyt toimeen!
Nöyriks, te jäykät polvet!
Sydän raudankova, käy pehmeäks kuin rintalapsen suonet!
Kaikk ehkä muuttuu hyväks.
Nyt käy se päinsä...
... nyt hän rukoilee.
Nyt työhön!
Ja näin taivaaseen pääsee-
- ja kostanut ma olenko?
Kuin onkaan.
Isäni murhas konna-
- ja nyt minä, isäni ainoo poika, saman konnan lähetän taivaaseen.
Ei, palkkaa ois se, vaan ei kostoa.
Hekuman helmaan isäni hän tappoi-
- kun synti täydess oli heilimässään.
Ja kuin lie tilin laita, tiesi Herra.
Mut, ihmissuhteiden ja järjen mukaan-
- on laita huono.
Kostanutko olen, jos tuon nyt murhaan kesken katumustaan-
- kun puhdas sieluns on ja valmis lähtöön?
Ei!
Seis, miekka! Kolkompata tilaa vartoo-
- kun päissään on hän-
- taikka raivoo-
- tai rutsaisessa vuoteessaan telmää-
- tai kiroo, mässää taikka muuta tekee, jost autuus kaukan on.
Hänt iske silloin, ett ilmaan lentää kantapäät-
- ja sielu kirotun mustaks käy kuin helvetti-
- jonk oma on se.
Äiti kiirehtää.
Se lääke sairaat päiväs pidentää.
Sanani nousee, mieli maassa pysyy.
Ei sanoja, vaan mieltä taivas kysyy.
Hän heti tulee. Kovaa hälle pankaa.
Sanokaa, että kärsittäväks ilveens-
- on liian raakaa, että hänestä tulen ehkäisitte.
Vaikenen, mut hänt älkää armahtako.
- Minust olkaa huoletonna. - Äiti, äiti, äiti!
Pois piiloon, hän jo tulee.
No, äiti, mikä asiana?
Isääsi, Hamlet, kovin loukkasit.
Isääni, äiti, kovin loukkasitte.
- Se vastaus on löyhän kielen. - Kysymys se oli herjan kielen.
- Mit aiot? - Mikä asiana?
- Mua etkö tunne? - Kyllä.
Kuningatar olette, puolisonne veljen vaimo.
Ja, voi mua! Olette äitini.
Odota, kyllä muut sun järkiin saavat.
Tulkaatte, istukaa. Ei paikast ulos-
- ennenkuin näytän teille peilin, joss oman sisimpänne nähdä saatte.
Mit aiot? Ethän murhata mua aio?
- Apua! - Hoi, apua!
- Apua! - Mitä? Rotta?
Se kuolee! Punta vetoa, se kuolee!
Murhattu olen!
Voi mua! Mitä teit?
En tiedä. Kuningas se onko?
Oi, mikä verinen ja hurja teko!
Melkein yhtä kurjaa tappaa kuningas ja sen veli naida.
- Tappaa kuningas? - Niin sanat kuului.
Sa kurja, kärkäs narri.
Hyvää yötä.
Sun luulin herraksesi.
Tyydy osaas.
Sa näet, ett ompi liika hoppu vaaraks.
Pois kätten puserrus! Vait!
Istukaa! Ma sydäntänne puserran-
- niin, totta, jos tunkea sen läpi voi-
- ja sit ei tottumus paaduttanut, ett on se tunteille kova kuin kivi.
Oi, mitä tein, ett uskallat mua kohtaan-
- hurjaa kieltä käyttää?
Teitte työn, mi kainouden hävyn, sulon tahraa.
Sanoopi kunnon petturiksi. Kukan vie puhtaan lemmen kirkkaalt otsalt-
- ja siihen paiseen luo.
Häävalan tekee kuin korttivalan vääräks.
Oi, työ moisen, mi naimaliiton ruumiista-
- vie sielun ja tekee uskonnon tyhjäks sanojen tulvaks.
Taivaan kasvot hehkuu, ja luja, vankka maakin-
- murheissansa, kuin lähetessä tuomion, on tuosta sairaalla mielellä.
Voi! Mikä työ noin jylisee ja hankkeissaan jo pauhaa?
Kas tuonne, tuota taulua ja tuota.
Ne kahden veljeksen on muotokuvat.
Kas, mikä sulo noissa kasvoissa asuu.
Apollon kutrit, Jupiterin otsa-
- ja katse uljas, uhkaava kuin Marsin-
- ja ryhti Hermeen, kun hän alas astuu vuorille, joita taivas suutelee.
Siin yhdistys ja muoto, johon kaikki jumalat sinettins on painaneet-
- vakuuttain maailmalle: Tuos on mies!
Se puolisonne oli.
Vaan, kas tätä.
Tää puolisonne on.
Kuin nokitähkä, mi polttaa veljensä.
Teill onko silmät?
Tuon kauniin vuoren ahot voitte jättää ja mennä nevaan rypemään!
Onko silmät teillä?
Rakkaudeks sit älkää sanoko. Ei, veren kiihko tuoll ijällä-
- jo talttuu, järkeen mukaantuu.
Mut mikä järki vie tuosta tuohon?
Llman aistejanne himoja ei ois-
- mut aistit varmaan on halvatut.
Noin hulluuskaan ei pettyis.
Ja niin ei vimman orjaks joudu järki, ettei jää älyä sen verran-
- että nuo erottaisi.
Mikä paha henki noin sokkosille teit on vietellyt?
Ei silmä tuntoa, tunto silmää vailla-
- ei korva silmää, kättä vailla.
Ei, tosi aistin sairaskaan jäännös noin ei hairahtuisi.
Oi, häpy...
...mis on punas?
Hornan liekki, jos eukon luissa riehut noin-
- tee puhdas nuoruuden into vahaksi, jok omaan tuleensa sulaa.
Hävyst älä puhu-
- jos kuuma veri virvoketta etsii-
- kosk yhtä kiivaast itse jääkin palaa, ja järki himojen on parittaja.
Vait, vaiti Hamlet! Sydämmeni pohjaan sa käännät silmäni.
Siellä näen syvään juurtunutta tahraa-
- jok ikänään ei lähde.
Ei, vaan vaivu hikisen vuoteen-
- inhoittavaan saastaan, suutele ja telmää liassa haureuden.
Taukoo, Hamlet! Sun sanas viiltää korvia kuin veitsi.
Vait, Hamlet!
Murhaaja ja konna-
- orja ei sadannesta kymmenyksestä miesvainaastanne. Kuninkuuden narri.
Herruuden, vallan taskuvaras-
- joka varasti kalliin kruunun hyllyltä ja taskuunsa sen pisti.
- Vaiti, vaiti! - Räsyistä tehty riepukuningas.
Taivaan vallat!
Suojelkaa mua siivillänne!
Mitä, jalo haamu?
Voi, hän on hullu!
Tulitko nuhtelemaan laiskaa poikaas-
- jok, intoa ja aikaa tuhlaten, löi laimin-
- julman käskyn täyttämisen?
- Oi, haasta. - Älä unhota!
Nyt tulin vaan teroittamaan-
- tylsää aikomustas.
Mut, katso!
Kauhistus sun äitis valtaa.
Hänt auta hänen sieluntuskissaan-
- näet, luulon voima-
- heikoissa on suurin.
Hänelle haasta.
Kuinka voitte, äiti?
Voi! Kuinka sinä voit?
Sa silmäs pelkkään tyhjään kiinnität-
- ja puhuttelet ruumiitonta ilmaa.
Hulluuden valo tuikkaa silmistäs.
Kuin häikäst unelias sotajoukko-
- levoltaan tukkas karkaa, kuin henki hiuksiss olisi.
Armas poika-
- tuliseen tuskaas kylmää malttamusta sa vihmo.
Mitä katsot?
Häntä.
Kas, kuinka kalvaana hän tuijottaa!
Oi, hänen muotons, asiansa saisi-
- kiviinkin tunnon!
Älä katso minuun!
Näkösi surkea voi tyhjäks tehdä mun tuiman työni-
- voi sen luonteen muuttaa-
- ja vettä veren sijast ehkä vuotaa.
- Sa kelle puhut? - Ettekö te näe?
Kaikki, mitä on, näen kyllä.
- Ja mitään ette kuule? - Meidät vaan.
Oi, katsokaa! Kuinka pois hän hiipii!
Isäni ihka eläväinen muoto!
Tuolla hän käy, juur nyt, ovest ulos.
Tuo vaan on sairaan aivos sikiö.
Ja olemattomia esineitä on hulluus aina valmis luomaan.
Hulluus!
Mun suoneni soi raittiisti kuin teidän-
- ja tahdin mukaan tykkii.
Mitä lausuin ei hulluutt ole.
Koitelkaa mua. Kaikki sanasta sanaan kerron-
- sit koskaan tee ei hulluus.
Herran tähden-
- sydänt älkää hivelkö sillä voiteell-
- että tässä vaan hulluus puhuu eikä oma rikos.
Se haavan peitteeks vaan luo hienon kalvon-
- mut alla häijy märkä myrkkyänsä levittää salaa.
Tunnustakaa synti.
Katukaa vanha, välttäkää uutta-
- ja rikkaruohoon älkää lantaa panko-
- ettei se höysty.
Anteeks hyveeni!
Näin hengettömään aikaan saa itse hyve synnilt anteeks pyytää.
Kumartaa lisäksi ja kärttää lupaa saadakseen tehdä hyvää.
Oi, Hamlet!
Sydämmeni kahtia sa leikkaat!
Pois huonomp osa viskatkaa, niin säilyy puhtaampana se toinen.
Hyvää yötä!
Setäni vuoteest olkaa poissa.
Hyve jos teiltä puuttuu, teeskennelkää.
Tapa, tuo hirviö, mi kaiken tunnon nielee-
- on usein perkele, mut siinä enkel-
- ett oivatkin ja jalot työt saa siltä pukimen, verhon-
- joka hyvin istuu.
Tän yönä himo hillitkää, se toisen hillinnän-
- tekee hiukan helpommaks.
Näet, tapa luonnon sinetin voi muuttaa-
- pirunkin voittaa-
- ihmevoimall ajaa sen ulos.
Vielä kerran hyvää yötä!
Kun siunaust itse kaipaatten...
...niin kerjään ma siunausta teiltä.
Tuota kadun.
Mut niin kai Luoja päätti rangaistakseen mua hänen kauttaan-
- mua aseenaan ja vitsanansa käyttäin.
Ma huolta pidän hänestä-
- ja vastaan myös kuolemastaan.
Vielä hyvää yötä!
Mun rakkaudesta täytyy julma olla.
Paha ol alku-
- pahempaa voi tulla.
Sananen vielä, äiti.
Mitä tehdä?
Ei millään lailla sitä, mitä pyysin.
Teit antakaa tuon tursaan taas viekoitella-
- poskeen titittää-
- nimittää hiirekseen ja, riettain muiskuin-
- ja sormens irstaat kaulahanne kietoin-
- teit ilmi houkutella, etten todest olekaan hullu-
- mut vaan kavaltelen.
Hyv oisi, jos hän sais sen tietää.
Kenpä noin kaunis, kaino, viisas kuningatar-
- pöllöltä, rupikonnalt, yököltä-
- noin tärkeitä vois salata?
Niin, ken vaan? Ei-
- vastoin älyä ja salausta-
- avatkaa vasu huoneen harjalla-
- pois linnut päästäkää, kuin marakatti-
- vasuhun koetteeksi itse käykää-
- ja pudotessa niskat taittakaa.
Niin, usko pois...
...jos sanat henkeä-
- henki elämätä-
- ei elämätä mulla sun sanojasi ulos hengittää.
Ma viedään Englantiin, sen tiedättenhän?
Ah! Sen ma unhotin.
Niin päätös on.
Lukitut kirjeet on.
Ja kumppanini molemmat-
- joit uskon niinkuin kyitä-
- työn toimittavat-
- luovat tien ja vievät mun konnuuteen.
No, menköön!
Sepä sutkaus, jos miinaajan veis oma ruutins ilmaan!
Kovalta ottaa-
- jos en kaiva vaaksaa ma syvemmälle heidän ruutisuontaan-
- ja paiskaa heitä kuuhun.
Lhanaa, kun yhdess ottelee kaks kavalaa!
Tuo miesi mulle kiireen antaa.
Vien lähihuoneeseen sen ihravatsan.
Hyvää yötä, äiti!
Salaneuvos tää nyt hiljaa-
- vait on, sanatonna-
- se vanha narri, lörpäkkö ja konna.
Matkaan, hyvä herra.
Teistä tahdon ma joutuun päästä.
Hyvää yötä, äiti!
Nuo syvät huokaukset mielt ei vailla.
Syy ilmaiskaa, se täytyy meidän tietää.
- Miss ompi poikanne? - Hetkeksi meidät yksin jättää.
Voi, mitä näin tänä yönä!
Mitä, Gertrud? Kuink on Hamletin?
Hän riehuu niinkuin meri ja kuin myrsky, kun vallast ottelee ne.
Raivopäissään-
- verhon takaa kun ääntä kuuli-
- veti maalle miekkansa.
Huus: "Rotta! Rotta! #
Ja hulluutensa vimmassa näin tappoi-
- tuon vanhan kelpo miehen.
Julma teko!
Meidän samoin käynyt-
- siell olless olis.
Vapaana kaikkia hän vaarall uhkaa.
Teit itseänne, meitä, joka miestä.
Voi! Ken nyt vastaa tuosta verityöstä?
Syyn saamme me, me, jonka oisi tullut sitoa, vangita-
- ja seurast estää tuo hullu mies.
Rakkautemme oli niin suur-
- ettemme nähneet mitä piti-
- vaan, niinkuin taudin saastuttama-
- salaten sitä, sen vaan annoimme kuluttaa elon ydintä.
Miss on hän?
Pois murhatun hän ruumista nyt raastaa-
- näin hulluutensa-
- niinkuin kultajyvä halvemman malmisuonen keskellä-
- viel loistaa puhtaana.
- Hän itkee työtään. - Oi, Gertrud, lähtekäämme!
Ennenkuin päivä kukkuloita kultaa, hän laivall on.
Tuot ilkityötä täytyy-
- älyn ja vallan koko voimalla nyt peitellä ja puoltaa.
Gyldenstern! Ystävät, muita avuks ottakaa.
Polonion Hamlet raivopäissään tappoi-
- ja huoneest äidin raastoi pois.
Hänt etsikää ja linnankirkkoon ruumis tuokaa.
Joutuun!
Tule, Gertrud.
Ystävämme kokohon kutsumme-
- ja ilmoitamme mit aiomme nyt tehdä-
- ja mitä pahinta tehty on.
Näin parjaus, min myrkylliset nuolet viuhuin lentää-
- maan halki tarkalleen kuin kuula pilkkaan.
Ei koske meidän nimeemme, mut puree vaan ruumiitonta ilmaa.
Tulkaatten.
Levoton mielen on ja riitainen.
- Hyvässä korjussa. - Hamlet!
Mikä melu?
- Ken Hamletia huutaa? - Hamlet!
Kah! Tuossa he tulevat.
- Mihinkä ruumiin veitte? - Maan multaan, jonka sukua se on.
- Miss on se, sanokaa. - Älkää luulko.
- Mitä? - Ett salaisuutenne peitän.
Imusienen kysymykseen-
- mitä tulee kuninkaan pojan vastata?
Pidättekö minua imusienenä?
Joka imee itseensä kuninkaan silmänluonnit, suosiot-
- mutta sellaiset palvelijat ovatkin parhaana apuna.
Hän pitää heitä poskensa sopessa kuin apina.
Pureskelee ensin, sitten nielee.
Kun hän tarvitsee apuanne-
- niin hän vaan pusertaa teitä, ja te, imusieni, olette taas kuiva.
En ymmärrä teitä.
Viisaan puhe nukahtaa hupsun korvaan.
Teidän pitää sanoa, missä ruumis on.
Ruumis on kuninkaan luona, muttei toisinpäin. Kuningas on kappale.
Kappale?
Tyhjää. Viekää minut hänen luokseen.
Prinssi!
Hiiri, hiiri, piiloon.
Prinssi!
Hamlet prinssi!
Hamlet!
Hänt olen lähettänyt noutamaan ja ruumist etsimään.
Kuin vaarallista on antaa irroillaan sen miehen käydä!
Lain kovuutta emme käyttää tohdi-
- kosk on hän lempilaps tuon hurjan rahvaan-
- jot ymmärrys ei johdata, vaan näkö-
- ja joka punnitsee-
- vaan rangaistusta, ei itse syytä.
Kaunistukseks täytyy-
- tuon äkillisen lähdön näyttää aikaa jo hankitulta.
Vaaralliseen tautiin-
- vaan vaaralliset apukeinot auttaa, jos mikään auttaa.
Kuink on käynyt?
Hän ei kerro, mihin kätketty on ruumis.
- Miss on hän? - Vartioittun oottaa käskyänne.
- Tuokaa hänet. - Hoi, Gyldenstern.
Saata prinssi sisään.
- Missä on Polonius? - Illallisella.
Illallisella? Missä?
Ei syömässä, vaan syötävänä.
Kokous valtioviisaita matoja on paraikaa hänen parissaan.
Se mato on, mitä ruokaan tulee, keisari.
Lihotamme elukoita itse lihotaksemme, mutta itseämme lihotamme madoille.
Lihava kuningas ja laiha kerjäläinen ovat vaan eri ruokia.
Kaksi lajiketta yhdessä.
- Siin on loppu. - Ah, voi!
Joku onkii madolla, joka kuningasta syönyt-
- ja syö kalaa, joka on madon niellyt.
- Mitä tarkoitat? - Vain...
...osoitan, miten kuningas matkaa kerjäläisen suolien kautta.
Missä on Polonius?
Taivaassa. Lähettäkää sinne katsomaan.
Jos käskyläisenne ei löydä häntä-
- etsikää itse toisesta paikasta.
Jos ette kuun kuluessa löydä-
- niin saatte hänestä vainun, kun portaita astutte käytävään.
Menkää, etsikää häntä sieltä.
Hän kyllä odottaa teitä.
Sun tekos, Hamlet, sekä oma turvas-
- jok yhtä kallis on kuin raskas se työ, min teit-
- sua vaatii täältä oiti lähtemään.
Hankkiudu matkaan.
On laiva valmis, tuuli myötäinen.
Kaikk suunnattuna Englantiin.
- Englantiin? - Niin.
- Hyvä. - Niin on, jos mieleni sä tuntisit.
Näen kerubin, joka näkee sen.
Pois siis Englantiin! Hyvästi, rakas äiti!
- Armas isäsi, Hamlet. - Äitini.
Isä ja äiti ovat mies ja vaimo.
Mies ja vaimo ovat yksi liha.
Siis äitini.
Nyt-
- Englantiin!
Jäljessä!
Vietelkää hänt laivaan. Pois tän yönä hänet tahdon.
Valmiina ja sinetiss on kaikki, mik asiata koskee.
Joutukaa!
Englanti-
- jos mua ystävänäs pidät-
- jot ylivoimani voi näyttää sulle, kosk arpes-
- Tanskan miekkain lyömät, viel on verisen tuorehet.
Joutavaks äl arvaa sun esivaltas käskyä-
- jok anoo tän kirjeen kautta, ettäs viipymättä-
- Hamletin murhaat.
Tee se, Englanti!
Kuin hivutauti vertani hän imee.
Sa voit mun parantaa.
Siks kun sen teet-
- ei rauhoita mua taivaan ihanteet.
Kapteeni.
Tervehtikää kuningasta.
Sanokaa, ett Fortinbras nyt vaatii-
- Tanskan maiden kautta marssiluvan.
Tiedätte, miss yhdytään.
Jos meistä jotain mielii hän-
- niin olen ma velvollinen itse luonaan käymään.
Se hälle ilmoittakaa.
- Kyllä, prinssi. - Eteenpäin...
...vitkaan.
Kenen nuo sotajoukot on?
Ne Norjast ovat.
Ja matka?
Puolaa vastaan.
- Ken on päämies? - Fortinbras, Norjan veljenpoika.
Tarkoittaako matka koko Puolaa vai jotain rajamaata vain?
Puhuen totta-
- mitään lisäämättä-
- käymme valloittamaan pientä maata, jok etua ei muuta suo kuin nimen.
En viittä, viittä kultarahaa-
- vuokraks siit antais.
Eikä Puola eikä Norja sais veromaana siitä enempää.
Sitten sit ei puolustakaan Puola.
Ei vaan, se on jo varustanut paikan.
Kakstuhat miestä, satatuhat puntaa-
- ei riitä tuohon olkikorsiriitaan.
Se on se vaurauden ja rauhan paise-
- mi sisäss yltyy-
- vaikka kuolon syytä ei päältäpäin voi nähdä.
Kiitos, herra.
Jumalan haltuun!
- Tuletteko, prinssi? - Edellä menkää.
Heti teitä seuraan.
Näin kaikki mua syyttää-
- yllyttäin mua hidasta kostoon!
Mit on ihminen-
- jos korkein toivons on ja pyrintönsä makuu ja syönti?
Eläin, eikä muuta.
Hän, ken loi laajan järkemme-
- jok näkee eteen, taakse-
- hän ei luonut tuota jumalankaltaist älyn voimaa-
- jouten vain lahoomaan.
Se kurjaa tylsyytt olkoon-
- tai arkaa epäilystä, joka liiaks asiat arvelee-
- joss arvelussa-
- on aina kolme osaa pelkuruutta ja viisautt yks osa vaan.
En tiedä-
- miks elän vielä ja lausun yhä, #Se tehdä täytyy#-
- vaikka tekoon mulla on syy ja tahto, voima sekä keinot.
Eskuvat, avarat kuin maa mua kutsuu.
Tuoss suuri, mahtava on sotajoukko-
- sit ohjaa nuorekas ja hento prinssi-
- jonk uljas, kunnian innostama henki-
- salatun kohtalonkin pilkaks kääntää-
- elonsa katoovaisen alttiiks antain-
- onnelle, vaaroille ja kuolemalle-
- vain munankuoren vuoks.
Se toden suuri, ken suuren aiheen vuoks vaan liikkuu-
- mutta syyn korrestakin riitaan saa, kun vaarass on kunnia.
Ja tässä seison minä. Ei isän murha-
- ei äidin häväistys-
- ei järjen, veren vaatimukset-
- mua saa liikkeelle!
Näen häpeällä-
- kuinka kakskymment tuhat miestä kuoloon astuu-
- vain houreen ja turhaan maineen vuoks.
Ja hautaan käy kuin vuoteelleen-
- maatilkan vuoksi, mi sotatantereeks ei heille riitä-
- ei edes hautamaaksi-
- kuollehille!
Tästä alkain aatos-
Kun suru saapuu, se ei tule yksittäisinä iskuina-
- vaan sotajoukoin.
Isä tapettiin.
Poissa on poika-
- jonka oma hulluus on saattanut maanpakoon.
Kansa levittää pahoja ajatuksia ja kuiskii Poloniuksen kuolemasta.
Hänet on haudattu salaillen.
Ophelia-raukka.
Hän on joutunut eroon järjestään-
- jota ilman olemme vain pedon kuvajaisia.
Ja vielä, mikä pahinta, hänen veljensä palasi salaa-
- ja kulkee kuin synkissä pilvissä.
Hän kuulee joka puolelta pahoja puheita isänsä kuolemasta.
Niitä on, jotka eivät epäröi-
- levittää perättömiä huhuja minusta itsestäni.
Rakas Gertrud, kuin kuulasade-
- joka käy kaikkialle, tämä on kuolemani.
En puhu hänelle.
Hän on murtunut, aivan järjiltään.
- Sääli häntä. - Mitä hän tahtoo?
Hän puhuu isästään.
Hän kutsuu maailmaa viekkaaksi, huokaa ja lyö rintaansa.
Puhe on sekavaa-
- ja vain puolittain on siinä mieltä.
Puhe on tyhjää-
- mutta kuulija luo siitä päätelmänsä-
- ja sovittaa sen omiin ajatuksiinsa-
- ja silmäniskusta, ilmeistä ja eleistä-
- saa luulon, että puhelissa on ajatusta-
- en tiedä mitä, mutta jotain pahaa.
Hänelle täytyisi puhua-
- ettei hän kylve vihaa pahansuopiin ihmisiin.
Kutsukaa hänet sisään.
Sairaalle luonnolleni, kuten synnin luonteeseen kuuluu-
- tuntuu jokainen asia tuhon enteeltä.
Syyllisyys on niin täynnä kateutta, että läikkyy jo läikkymisen pelosta.
Missä on Tanskan kaunis kuningatar?
Mitä nyt, Ophelia?
Kuinka erotan armaasi muiden joukosta?
Sandaaleista, sauvasta ja sulasta hatussa.
Miksi juuri tuo laulu?
Miksikö?
Ei...
...pyydän, kuunnelkaa.
Oi impi, kylm ' on kultasi
On kylmä, tunnoton;
Pään päällä turve vihanta, jaloilla paasi on.
Mutta Ophelia...
Pyydän, kuunnelkaa.
Ja liinat lumivalkoiset...
Katso nyt häntä.
Ne peittyi kukkasiin-
Jotk' itkusilmin hautahan kanss ' armaan laskettiin.
Kuinka voitte?
Hyvin, Luojalle kiitos.
Sanotaan, että huuhkaja oli leipurin tytär.
Tiedämme, mitä olemme, mutta emme sitä, mitä meistä tulee.
Jumala siunatkoon teitä.
Hän suree isäänsä.
Pyydän!
Ei puhuta siitä.